\section*{Forord}

Jeg innser når jeg skriver dette at denne oppgaven på mange måter er kulminasjonen av ikke bare et femårig masterløp, men et attenårig utdanningsløp og tjuefem år med erfaringer, tilfeldigheter og påvirkninger. Det er flere samtaler, opplevelser og mennesker enn jeg kan telle som til sammen har ført til at jeg sitter akkurat her, akkurat nå, og skriver denne oppgaven. Og for å være helt tydelig: Jeg er utrolig glad for at det er akkurat her jeg har endt opp. Med det vil jeg gjerne takke dere som har hjulpet meg på veien.

Jeg vil begynne med å takke Øivind, for at han dro meg med inn i kaninhullet som er teoretisk kjemi allerede høsten i fjerdeklasse, og siden både har vist meg nye kaninhull og trukket meg ut av dem når jeg begynner å grave for dypt til å komme meg opp selv. Videre vil jeg takke alle dere som har gjort studietiden til de beste fem årene jeg kunne tenkt meg, dere som legger ned dag og natt for å holde studentkulturen levende, enten det er på fotballbanen, på kontoret, på tur eller på fest. Dere skaper, har skapt, og har inkludert meg i, et fantastisk miljø som jeg aldri hadde kommet meg gjennom studietiden uten. Det har vært en ære og en glede å bli kjent med dere.

Så vil jeg takke dere som gjorde at jeg endte opp her i Trondheim i første omgang. Farmor, for samtalene ved kjøkkenbordet i Lyngåsveien hvor du vekket til live en interesse for alt som er vanskelig å forklare, og Farfar for de morsomme historiene om hvordan det kan gå når man bestemmer seg for å ta en grad i kjemi. Bestefar for at du har vist meg hvor spennende verden er når du aldri slutter å interessere deg for alt mellom himmel og jord, og Mormor for den tryggheten og varmen det er å vite at jeg alltid får mer kost og losji enn jeg har plass til når jeg er hos deg. Jeg vil takke Mamma og Pappa for en konstant støtte fra da jeg ville bli skuespiller, til fotballspiller, til økonom og til slutt kjemiker. Uansett hva det har dreid seg om har dere alltid stilt opp, enten med å hjelpe meg på veien eller å minne meg på å ta en pause med en tur på fjellet eller sjøen. Jeg tror den støtten har vært helt avgjørende for at jeg endte opp med å drive med noe jeg virkelig synes er spennende.

Til slutt vil jeg takke Alexandra, for at du alltid er her, og gjør hver eneste dag til en solskinnsdag. Enten du ringer meg på lesesalen, kommer på besøk, eller forteller om alt det du har planlagt at vi skal gjøre, er det en glede i deg som er så smittsom at jeg ikke kan annet enn å være lykkelig. Jeg gleder meg til å våkne hver dag, og vite at jeg får enda en dag med deg.

Til alle dere som har gjort de siste tjuefem årene til den reisen det har vært, tusen takk.